RASHOMON
Franska undertexter översatta till svenska
av Officina Verborum
Baserad på två berättelser av Ryunosuke Akutagawa
Dramatisering av Akira Kurosawa och Shinobu Hashimoto
Foto: Kazuo Miyagawa
I rollerna
Banditen: Toshiro Mifune
Kvinnan: Machiko Kyo
Vedhuggaren: Takashi Shimura
Den äkta mannen: Masayuki Mori
Buddistprästen: Minoru Chiaki
Den förbipasserande: Kichijiro Ueda
Regi: Akira Kurosawa
Kyoto, Japans huvudstad år 750
Inbördeskrig och hungersnöd har nästan förstört hela staden.
Vid Rashô-porten (Djävulsporten) söker tre män skydd för åskvädret:
en präst, en vedhuggare och en förbipasserande.
Jag förstår inte... Jag förstår det helt enkelt inte.
Jag förstår det inte alls.
Jag förstår det helt enkelt inte.
Vad är det som är galet?
Vad är det som plågar dig?
En väldigt konstig historia.
Berätta den för mig!
Den helige mannen här ska kanske kunna förklara för oss.
Nej, inte ens den visaste prästen i världen
skulle kunna förstå det här.
Du känner alltså också till den här historien?
Den här mannen och jag har båda sett det. Och vi har just varit vittnen.
– Var då? – I domstolen.
Domstolen?
En man hade blivit mördad.
Bara en? Något konstigt med det?
Vid porten hit in hittar du åtminstone fem eller sex lik varje dag.
Usch, ja.
Krig, jordbävning, stormar,
brand, hungersnöd, pest...
I åratal har det inte varit annat än olyckor.
Och banditer hemsöker oss varje natt.
Med egna ögon har jag sett otaliga dödas som flugor.
Men jag har aldrig sett något så hemskt som det här.
Ja, verkligen. Så hemskt.
Den här gången förlorar jag kanske till slut min tro på mänskligheten.
Det är värre än banditer, pest,
hungersnöd, brand eller krig.
Hör nu, präst,
håll inne med predikan.
Om ni berättade historien, skulle det få tiden att gå.
Men jag lyssnar hellre på regnet än på dina tråkiga predikningar.
Lyssna på mig! Du kan kanske tala om för mig vad det betyder.
Jag förstår inte någon av de tre...
– Vilka "tre"? – Hör på så ska du förstå.
Jag ska berätta för dig om dom.
Lugna ner dig och berätta långsamt för mig.
Regnet kommer inte att sluta på länge än.
Det var för tre dagar sedan.
Jag gick upp i bergen för att hugga ved.
Jag sprang så fort jag kunde för att berätta för polisen.
Och idag var jag kallad för att vittna.
Ja, Ers nåd.
Det var jag som först fann kroppen.
Förlåt? Om jag såg ett svärd?
Nej, jag såg inget vapen alls.
Bara en kvinnas hatt som fastnat på en gren
och en samurajmössa som någon hade trampat på.
Ett avskuret rep nära kroppen
och längre in bland löven en liten damväska med vävda inslag.
Ja.
Ja, det var allt jag hittade, jag svär.
Ja.
Jag är säker på att jag sett offret under hans livstid.
Det hände för tre dagar sedan, på eftermiddagen.
Det var på vägen från Sekiyama till Yamashina.
Kvinnan dolde sitt ansikte bakom en slöja,
så jag kunde inte se henne tydligt.
Mannen var beväpnad med ett svärd och båge och pilar.
Vem hade kunnat tänka sig att han skulle möta ett sådant öde?
Sannerligen, en människas liv varar inte längre än morgondaggen.
Vi är verkligen ingenting!
Vilket hemskt öde!
Mannen som jag grep är minsann Tajomaru.
Ja, den ökände banditen Tajomaru.
Han är alltid utstyrd på det där sättet,
med samma svärd.
I skymningen i förrgår vid Katsuras strand...
Vad är på tok?
Ett svart koger, 17 pilar,
en läderklädd båge och en apelkastad häst...
allt det där hörde till den döde mannen.
Tänka sig storskrävlaren Tajomaru kastad ur sadeln från en stulen häst!
Det är en ödets ironi.
Skulle jag ha kastats ur sadeln? Idiotier!
Den där dagen...
Jag var ute på en ridtur, då jag plötsligt blev väldigt törstig.
I omgivningarna kring Osaka drack jag vatten från källa.
Den måste ha blivit förgiftad av ett dött djur.
För efter en stund fick jag hemska magplågor.
När jag kom till floden, kunde jag inte härda ut längre.
Jag satt av och rullade runt på marken.
Kastad ur sadeln?
Bara en idiot kan tänka så!
Jag vet att jag förr eller senare kommer att straffas med döden.
Så varför skulle jag ljuga?
Ja, det är sant att det var jag. Tajomaru, som dödade den där mannen.
Jag fick syn på det där paret för tre dagar sedan, när det var som hetast.
Plötsligt for en bris bland bladen.
Om det inte hade varit för den, så skulle den där mannen ha levat.
Jag hade just fått en glimt av henne, men så var hon försvunnen.
Det är kanske det det beror på.
Jag trodde jag sett en gudinna.
I samma ögonblick bestämde jag mig för att röva bort kvinnan.
Även om jag var beredd att döda hennes man för det,
så tänkte jag i den stunden att det inte var nödvändigt.
Men jag måste få bort dom från vägen till Yamashina.
Vad vill du?
Jag vill er inget illa.
Titta här! Är det inte vackert?
Ta det och titta ordentligt på det.
Jag har faktiskt hittat en gammal grav, där borta.
När jag grävde i gravkullen, hittade jag många svärd, dolkar och speglar.
Jag grävde ner dom i en dunge bakom berget, så att ingen annan skulle hitta dom.
Om ni är intresserad, kan jag sälja dom billigt till er.
Det är där borta.
Gå före mig!
Där är det. Vid foten av sugiträdet.
Något förfärligt har hänt! Er make har blivit ormbiten!
Hon blev genast alldeles blek och tittade på mig med stel blick
med samma uttryck som ett skräckslaget barn.
När jag såg det, blev jag avundsjuk på hennes man och greps av hat till honom.
Jag ville visa henne honom, bunden och förödmjukad.
Jag hade inte tänkt så förut, men nu fick jag den tanken.
Jag hade aldrig sett en kvinna med sådant temperament!
Som jag först tänkt, hade jag kunnat ha henne utan att döda hennes man.
Jag hade aldrig haft för avsikt att döda honom.
Men då...
Vänta!
Stopp!
Antingen dör du eller min make.
En av er måste dö! Antingen du eller min make.
Jag kan inte leva förnedrad inför två män.
Jag ska tillhöra den som överlever.
Jag ville utkämpa en hederlig strid.
Han kämpade mycket bra. Vid 23:e attacken föll han.
Kom ihåg det, jag beundrar honom fortfarande.
Ingen har någonsin korsat svärd med mig mer än 20 gånger.
Förlåt? Kvinnan?
Jag vet inte.
När jag återvände hade hon försvunnit.
Striden hade väl skrämt henne, så hon flydde.
Jag sprang ut på bergsvägen.
Allt jag hittade var hennes häst som betade lugnt.
Hennes heta temperament hade tilltalat mig mycket, det är sant.
Men hon var i alla fall bara en kvinna, bland många andra.
Jag gjorde ingenting för att leta rätt på henne.
Vad då? Hans svärd?
Jag bytte det i stan mot sprit.
Va? Hennes dolk?
Den såg dyrbar ut, hade pärlinläggningar.
Så dumt! Jag hade alldeles glömt den.
Det största misstag jag någonsin gjort!
Också bland banditer är Tajomaru känd som tokig i kvinnor.
I höstas gick en ung gudfruktig kvinna med sin tjänsteflicka till templet på Toribe
och båda påträffades bakom det med avskurna halsar. Säkert hans offer.
Och hon som flydde men lämnade sin häst? Är hon försvunnen?
Nja, hon hade överlämnats till polisen.
Hon hade tagit sin tillflykt till ett tempel, där en polisman fann henne.
Det är lögn!
Det är lögner alltsammans! Tajomaru ljög och kvinnan med.
Människor kan inte tala sanning.
Mestadels kan de inte vara ärliga ens mot sig själva.
Kan så vara.
Men det är hursomhelst bara för att de är svaga.
Inte en ny predikan!
Lögner – det spelar ingen roll, så länge historien är spännande.
Vad var det kvinnan berättade?
En historia som skiljer sig helt och hållet från Tajomarus.
Så annorlunda att hennes ansikte inte röjde det temperament som han talade om.
Hon var så vek att hon lockade fram medlidande.
Och sedan, efter våldt...
när han tvingat mig att ge mig åt honom
talade han stolt om att han var "den berömde banditen Tajomaru",
och han skrattade hånfullt åt min man, som var bunden vid trädstammen.
För min make måste allt ha varit förskräckligt.
Stackarn, ju mer han sökte göra sig fri,
desto hårdare drogs repen åt.
Jag sprang mot honom. Eller rättare sagt: jag försökte.
När jag nu ser min makes ögon framför mig,
blir jag alldeles stel av fasa.
Där såg jag inte vrede,
inte sorg,
utan en stålhård blick, en blick av förakt.
Nej!
Nej, titta inte på mig så där!
Det är alltför grymt!
Slå mig,
döda mig, men titta inte på mig så där.
Döda mig!
Döda mig genast.
Sluta!
Nej!
Snälla, sluta!
Sluta!
Sluta...
Sluta.
Sedan måste jag ha svimmat.
När jag kvicknade till såg jag något hemskt.
Föreställ er min fasa.
Jag såg min dolk instucken i min makes döda kropp.
Jag var i ett chocktillstånd,
alldeles utom mig och flydde iväg in i skogen.
När jag kommit lite till sans igen
var jag framför en damm
vid foten av ett berg.
Jag försökte dränka mig
Jag försökte ta livet av mig på andra sätt...
Men jag lyckades inte.
Tala om för mig vad jag, en svag stackars kvinna, skulle göra.
Det må jag säga! Ju mer jag hör, desto mer förvirrad blir jag.
Men kvinnorna duperar oss med sina tårar.
De duperar t.o.m. sig själva.
Det är farligt att lyssna på dom.
När du hör den dödes berättelse –
Den dödes berättelse!? Hur kan en död berätta?
Genom en schaman.
Lögner! Den döde ljuger också.
Men döda kan inte ljuga.
Varför inte?
Jag vägrar att tro att andarna skulle vara så fördärvade.
Jaså, det säger du.
Men finns det i vår tid någon som är uppriktig?
Man bara tror att man är det.
Vilket elände!
Man glömmer hellre det man man inte tycker om.
Och till slut tror man på sina egna lögner.
– Det är enklast så. – Löjligt!
Strunt i det.
Låt oss höra den dödes berättelse.
Här är jag numera i mörkret.
Och jag plågas i detta totala mörker.
Förbannade vare de som kastade ner mig i detta helvete!
Sedan banditen våldfört sig på min fru, försökte han trösta henne.
Hon satt på löven, med nerslagna ögon.
Banditen var listig när han sa:
"Din man vill inte längre...
ha en besudlad kvinna."
"Gift dig med mig, i stället för att vara olycklig med honom."
Jag var djärv, bara för att jag älskar dig."
När hon hörde det, lyfte hon sitt huvud, som i trance.
Jag hade aldrig sett hennes ansikte så bländande vackert.
Och vad svarade min vackra fru banditen
inför sin hjälplöse make?
"Vartsomhelst."
"Ta mig med vartsomhelst."
Det var vad hon sa.
Men det var inte nog med det.
Annars skulle jag inte vara så olycklig här.
"Döda honom!"
"Om han lever, kan jag inte följa med dig."
"Döda honom!"
De orden blåser ännu omkring mig, som en orkan,
hotade att blåsa mig längst ner i mörkret.
Har någonsin så förhatliga ord blivit sagda förut?
T.o.m. banditen själv rös när han hörde dom.
"Döda honom!"
Säg, vad ska man göra med denna kvinna?
Döda henne eller skona henne? Det räcker om du nickar.
För de orden förlät jag nästan banditen.
Nå? Döda henne eller skona henne?
Många timmar gick...
Hon har flytt sin kos. Det struntar jag förresten i.
Allting var tyst.
Plötsligt hörde jag en röst.
Någon snyftade.
Vem kunde det vara?
Allt var lugnt.
Tystnaden infann sig igen.
Och så blev det skymning...
I tystnaden förblev jag utsträckt på marken.
Jag låg där i stillhet.
Sedan hörde jag några steg komma närmare.
En hand tog tag i dolken i mtt bröst och drog sakta ut den.
Det är inte sant!
Det fanns ingen dolk där! Han hade blivit dödad med ett svärd.
Nu börjar det bli intressant!
Du var alltså vittne till allt?
Du skulle ha berättat för domstolen.
Jag ville inte bli inblandad.
Men här kan du tala om det, eller hur?
Så berätta för mig!
Din historia tycks bli den intressantaste.
Det räcker! Jag har fått nog av den här förskräckliga historien.
Sådana historier är vanliga nuförtiden.
Det sägs att människosläktats dåliga rykte har fått en av demonerna
här i Rashomon att fly!
Se så! Vad är det du vet då?
Jag hittade kvinnans hatt uppe i bergen.
Ja, det har du redan sagt.
Några meter längre bort hörde jag en kvinna gråta.
Gömd bakom en buske såg jag
den bundne mannen, kvinnan och Tajomaru.
Vänta lite nu! Du hittade på historien om mansliket?
Jag ville inte bli inblandad.
Jag förstår.
Fortsätt! Vad gjorde Tajomaru?
Han knäböjde och bad kvinnan om förlåtelse.
Tills nu har jag givit efter för alla mina begär, utan tanke på morgondagen.
Jag brukade finna det mycket bra.
Men idag är det annorlunda.
Jag har haft dig, men jag vill ha dig ännu mer.
Jag lider! Jag ber dig bli min fru.
Jag, den berömde banditen Tajomaru, bönfaller dig.
Om du önskar, ska jag t.o.m. sluta att vara bandit.
Jag har tillräckligt mycket undanstoppat för att du ska få ett behagligt liv.
Och om du inte vill ha mina stulna pengar, ska jag t.o.m. arbeta.
Jag ska acceptera vilket dagsverke som helst.
Jag ska göra allt för att du ska bli lycklig.
Gift dig med mig – jag bönfaller dig.
Om du säger nej, måste jag döda dig.
Snälla du, säg ja!
Gråt inte mer! Svara mig!
Säg att du vill bli min fru!
Säg det!
Omöjligt!
Hur skulle jag, en kvinna, kunna säga det?
Jag förstår. Enligt dig ska mannen bestämma?
Vänta!
Jag vägrar att riskera mitt liv för en sådan kvinna.
Du har varit med två män. Du bör ta livet av dig!
Skamlösa!
Jag vill inte ha den där slampan! Du får henne.
Som det är nu, förlorar jag hellre henne än min häst.
– Stanna! – Följ inte efter mig!
Sluta gråta! Det hjälper inte längre.
Sluta! Plåga henne inte!
Kvinnor är dumbommar.
Det är ni som är en dumbommar.
Du borde döda honom, du...
i stället för att säga till mig att dö.
Det skulle en riktig man göra.
Och du, du är inte heller en riktig man.
Jag ryste till av glädje, när jag fick veta ditt namn.
Jag hade fått nog av att spela i den här komedin varje dag.
Jag tänkte: "Tajomaru kan nog få mig ur den här tröstlösa situationen."
"Rycker han mig loss från den här dåren, ska jag göra vad som helst för honom."
Det var det jag tänkte.
Och du gör mig också besviken! Du är lika stor egoist som min man.
Kom ihåg: en kvinna hör till den som offrar allt för henne!
Hon vinns med svärdet!
Jag vill inte dö! Inte alls!
Jaså! Det är den sanna historien!
Jag ljuger inte. Jag såg det med egna ögon.
Det tvivlar jag på.
Jag ljuger inte, säger jag!
En lögnare säger aldrig att han ljuger.
Det är förskräckligt.
Det är hemskt. Om man inte längre kan tro på någon, är världen ett helvete.
Ja! Den här världen är ett helvete.
Nej, jag tror på människan.
Jag vägrar att gå med på att den här världen är ett helvete.
Det hjälper inte att skrika.
Vilken av de här historierna ska man tro på?
Jag fattar ingenting, ingenting alls.
Det är så här: alla människor är oförnuftiga.
Vad gör du?
Vad har du med det att göra?
– Det är ju hemskt! – Hemskt?
Någon annan skulle till slut ta den här kimonon. Varför inte jag?
– Du är en djävul! – Djävul?
Vad är då barnets föräldrar?
De hade sitt lilla roliga och sedan övergav de barnet. De är djävlar!
Nej, det är inte sant!
Titta på de invävda skyddstecknen på kimonon. De skulle skydda barnet.
Tänk på vad föräldrarna gått igenom! De var tvungna att göra så här.
Äsch! Jag kan inte bry mig om andras känslor.
– Vilken själviskhet! – Vad är det för fel med det?
Om man inte vill leva som en hund,
kan man inte vara annat än självisk i våra dagar.
Svinigt!
Alla är själviska
och tänker bara på sina egna intressen.
Banditen, kvinnan, mannen och du med!
Men inte du? Löjligt!
Du har kanske lyckats lura domstolen men inte mig.
Var är kvinnans dolk?
Den dyra med pärlinläggningar,
som Tajomaru talade om?
Vad hände med den? Försvann den i gräset?
Om det inte var du som stal den, vem gjorde det då?
Visst har jag rätt.
En tjuv som förråder andra tjuvar!
Du har ingenting mer att säga?
I så fall går jag.
Va? Du med? Vill du också plundra det?
Hemma har jag redan sex barn...
att uppfostra sex eller sju – det är samma sak.
Jag skäms över det jag sa.
Det är oundvikligt i vår tid att tvivla på andra.
Jag skäms, jag med.
Jag förstår inte mig själv.
Jag är tacksam mot dig.
Tack vare dig
har jag kunnat få tillbaka min tro på människan.
Ingen orsak.
THE END